I. A „monoteista”
vallások.
Ugyan az az Istenünk, mint a nem-keresztényeké?
„A zsidó és muszlim emberek, és
keresztények... az egyforma monoteizmusnak ez a három kifejeződése, a leghitelesebb,
ősi, és ráadásul legnyíltabb és legmagabiztosabb hangon szólal meg. Miért is ne
lehetne, hogy az egyazon Isten neve, ahelyett, hogy kibékíthetetlen
ellentéteket hozna létre, a kölcsönös tisztelet, a megértés és a békés
együttélés felé vezessen? Nem kellene, hogy az egyazon Istenre, egy-azon
Atyára, való hivatkozás, a teológiai vitákra vonatkozó előítéletek nélkül, egy
nap elvezessen minket annak felfedezésére, ami olyannyira nyilvánvaló, mégis
oly nehéz – hogy mindnyájan egyazon Atyától származunk, és hogy ebből
következően mindnyájan testvérek vagyunk?”
6. Pál Pápa, La Croix, 1970, Aug.11.
1970, április 2-án, csütörtökön
egy nagy vallási összejövetelt rendeztek Genfben. Az „Egyesült Vallások Szövetségének”
második konferenciájának keretében tíz nagy vallás képviselőit hívták meg a
Szent Péter székesegyházába. Ez a „közös ima” a következő motiváción alapult:
„Meghívták mindezen vallások híveit, hogy közösen vegyenek részt az egyazon
Isten tiszteletében”! Nézzük meg, vajon ez az állítás érvényes-e a Szentírás
fényében.
Annak érdekében, hogy
pontosabban elmagyarázzuk a dolgot, korlátozzuk magunkat arra a három vallásra,
amelyek történelmileg ebben a sorrendben követték egymást: judaizmus,
kereszténység, iszlám. Ez a három vallás, valójában közös eredetre hivatkozik:
mint Ábrahám Istenének imádói. Így igen széles körben elterjedt vélemény, hogy
mivel mindannyian Ábrahám (a zsidók és muszlimok vér szerint, a keresztények
pedig szellemileg) utódainak tekintjük magunkat, mindannyiunknak Ábrahám Istene
az Istene, és mindhárman (mindegyik saját útján, természetesen) ugyan azt
az Istent imádjuk! És ez a közös Isten alkotja, valamely módon, az egységünket
és „kölcsönös megértésünket”, és ez hív minket „testvéri kapcsolatra”, ahogyan
azt Dr. Safran főrabbi hangsúlyozta, átfogalmazva a zsoltárt: „Ó milyen jó
együtt látni a testvéreket…”[1]
Ebből a szempontból nyilvánvaló,
hogy Jézus Krisztus, Isten és ember, az Atyával egyképpen örökkévaló kezdet
nélküli Fiú, az Ő megtestesülése, az Ő keresztje, az Ő dicsőséges feltámadása
és félelmetes második eljövetele – másodlagos részletekké válnak, amelyek nem
akadályozhatnak meg minket az olyanokkal való „bratyizásban”, akik „egyszerű
prófétának” (a korán szerint) vagy „egy prostituált fiának” (bizonyos talmudi
hagyományok szerint) tekintik Őt! Így ugyanarra a szintre helyeznénk a Názáreti
Jézust és Mohamedet. Nem tudom melyik nevéhez méltó keresztény, tudná ezt
elismerni lelkiismeret furdalás nélkül.
Mondhatnánk, hogy ez a három
vallás, túllépve a múlton, egyet érthet abban, hogy Jézus Krisztus egy
rendkívüli és kivételes teremtény, valamint, hogy Isten küldöttje. De mi keresztények,
ha Jézus Krisztus nem Isten, nem tarthatjuk Őt sem „prófétának” sem valakinek,
akit „Isten küldött”, hanem csak egy páratlanul nagy csalónak, mivel „Isten
Fiának” hirdette magát, ezzel egyenlővé téve magát Istennel! (Mk. 14:61-62). Eszerint a
felekezeteken felüli ökumenikus megoldás szerint, a keresztények Trinitárius
Istene ugyanaz, mint a judaizmus, az iszlám, az ősi eretnek Sabellius, a modern
anti-trinitaristák és bizonyos illuminista szekták monoteizmusa. Nem lenne Három
Személy az Egyetlen Istenségben, hanem egyetlen Személy lenne,
egyesek számára változatlan, vagy rendre változó „maszkok” (Atya–Fiú–Szentlélek)
mások számára! Ennek ellenére úgy tennénk, mintha ez „egyazon Isten” lenne!
Itt néhányan naiv módon
javasolhatják: „Mégis a három vallásnak van egy közös pontja: mindhárom
megvallja Istent az Atyát!” De ez, a szent ortodox hit szerint abszurd.
Mi mindenkor valljuk: Dicsőség a Szent, Egylényegű, Életet adó és Oszthatatlan
Háromságnak. Hogyan választhatnánk el az Atyát a Fiútól, amikor
Jézus Krisztus megerősíti, hogy Én és az Atya egy vagyunk (Jn. 10:30);
és Szent János apostol, az evangélista és teológus, a szeretet apostola
egyértelműen megerősíti: Ha valaki tagadja a Fiút, akkor az Atya sem az övé
(1Ján. 2:23).
De még ha mindhármunk is Atyának
szólítja Istent: valójában kinek az Atyja ő? A zsidók és muszlimok számára Ő az
emberek Atyja a teremtés síkján; miközben nekünk keresztényeknek, Ő az Atya,
aki fiaivá fogadott minket Jézus Krisztus által (Ef. 1:4-5) a megváltás
síkján. Mi hasonlóság van akkor a kereszténységben lévő Isteni Atyaság, és a
többi vallás között?
Mások mondhatják: „hogy mind
ugyanaz, Ábrahám az igaz Istent imádta; és a zsidók Izsákon, a muszlimok pedig
Hágáron keresztül, ennek az Isten igaz imádójának a leszármazottjai.” Itt
néhány dolgot tisztáznunk kell: Ábrahám semmiképp sem az egyetemes monoteizmus
formájában imádta Istent, hanem a Szentháromságéban. A Szentírásban olvassuk: Az
Úr megjelent neki Mamre tölgyesében... Amint fölemelte szemét, megjelent neki
három férfi... és ő a földig borult előttük (Ter. 18:1-2). Milyen
formában imádta Istent Ábrahám? Az egyetemes formában, vagy az Isteni Háromság
formájában? Mi ortodox keresztények a Szentháromságnak ezen ószövetségi
megnyilvánulását pünkösd napján ünnepeljük, amikor templomainkat az ősi
tölgyeket ábrázoló faágakkal díszítjük, és az azok között elhelyezett Három Angyal
ikonját tiszteljük, mint ahogy Ábrahám atyánk tisztelte azt! Az Ábrahámtól való
vér szerinti származás nem lehet hasznunkra, ha a keresztség vize által nem
újulunk meg Ábrahám hitében. Ábrahám hite pedig a Jézus Krisztusban való hit
volt, ahogy azt az Úr maga mondta: Ábrahám, a ti atyátok, ujjongott, hogy
láthatja az én napomat. (Jn. 8:56) Ez volt Dávid király próféta hite is,
aki hallotta a mennyei Atyát az Ő egylényegű Fiához beszélni: Szólt az Úr az
én Uramnak (Zsolt. 109:1; Csel. 2:34). Ez volt a hite a három ifjúnak is a
tüzes kemencében, amikor Isten Fia megmentette őket (Dán. 3:25); és
szent Dániel prófétáé, akinek látomása volt Jézus Krisztus kettős természetéről
a megtestesülés misztériumában, amikor az Ember Fia eljött az Ősöreghez (Dán.
7:13). Ezért mondta az Úr, Ábrahám (biológiailag vitathatatlan) leszármazottjainak:
Ha Ábrahám fiai lennétek, Ábrahám tetteit cselekednétek (Jn. 8:39), és
ezek a „tettek” azt jelentik, hogy higgyetek abban, akit ő küldött (Jn.
6:29).
Kik akkor Ábrahám leszármazottjai?
Izsák vér szerinti fiai, vagy az egyiptomi Hágár fiai? Izsák vagy Izmael a leszármazottja
Ábrahámnak? Mit tanít a Szentírás az isteni Apostol által? Nos, az ígéretek
Ábrahámnak és utódjának szóltak. Nem azt mondja az Írás: »és utódainak«, mint
soknak, hanem mint egynek: »és a te utódodnak«, aki a Krisztus (Gal. 3:16).
És ha pedig ti Krisztuséi vagytok, akkor Ábrahám utódai, s az ígéret szerint
való örökösök (Gal. 3:29). Ezért Jézus Krisztus az, akiben Ábrahám sok nemzet
atyjává vált (Ter. 17:5; Róm. 4:17). Ilyen ígéretek és bizonyságok után mit
jelent az Ábrahámtól való vér szerinti származás? A Szentírás szerint, Izsák
magnak vagy utódnak tekinthető, de csak, mint Jézus Krisztus képmása.
Ellentétben Izmaellel (Hágár fia; Ter. 16: 1), Izsák egy meddő anya csodálatos
„szabadságában” született, öreg korban és a természet törvényével szemben,
hasonlóan Üdvözítőnkhöz, aki csodálatos módon egy Szűztől született. Felment a
Mória hegyére, csakúgy, mint ahogy Jézus felment a kálváriára, vállain viselve
az áldozat keresztjét. Egy angyal megmentette Izsákot a haláltól csakúgy, mint
ahogy egy angyal odébb görgette a követ, hogy megmutassa nekünk azt, hogy a sír
üres volt, és hogy a Feltámadott már nem volt benne. Az ima órájában Izsák
találkozott Rebekkával a síkságon, és bevitte őt anyjának, Sárának sátrába,
csakúgy, mint ahogy Jézus is találkozik majd egyházával a fellegekben, hogy bevigye
őt a mennyei palotába, az Új Jeruzsálembe, az olyannyira áhított otthonába.
Nem! A legkevésbé sem azonos a
mi Istenünk, a nemkeresztényekével! Az Atya megismerésének a sine qua non-ja,
az a Fiú: Senki sem jut az Atyához, csak általam; Aki engem látott, az Atyát
látta (Jn. 14:6,9). A mi Istenünk egy Megtestesült Isten, akit
szemünkkel láttunk és kezünk tapintott (1Jn. 1:1). Az anyagtalan anyagivá vált
a mi üdvösségünkért, ahogy azt Damaszkuszi Szent János mondja, és kinyilatkoztatta
magát bennünk. De mikor nyilatkoztatta ki magát a mai zsidók és a muszlimok
között, hogy azt feltételezhessük, hogy ők ismerik Istent? Ha Jézus Krisztuson
kívül ismerik Istent, akkor Krisztus hiába testesül meg, halt meg, és támadott
fel!
Nem, nem ismerik az
Atyát. Elképzeléseik vannak az Atyával kapcsolatban; de az Istenről
alkotott minden elképzelés egy bálvány, mert az elképzelés a képzeletünk szüleménye,
Isten saját képünkre és hasonlóságunkra való megteremtése. Nekünk
keresztényeknek Isten elképzelhetetlen, érthetetlen, leírhatatlan és
anyagtalan, ahogy azt a Nagy Szent Vazul mondja. Ő (olyan mértékben, hogy mi vele
egyesüljünk) megfogant a mi üdvösségünkért, körülírtan és testileg, a Fia
megtestesülésének misztériumában való kinyilatkoztatás révén. Neki legyen
dicsőség mindörökkön örökké. Ámin. És ez az, amiért Karthágói
Szent Ciprián megerősíti, hogy akinek nem az egyház az anyja, annak nem Istene
az Atya!
Isten őrizzen meg bennünket a
hithagyástól és az Antikrisztus eljövetelétől, amelynek előjelei napról napra
szaporodnak. Őrizzen meg minket attól a nagy szenvedéstől, amelyet még a
kiválasztottak sem tudnának elviselni az Ő kegyelme nélkül, aki rövidre szabja
majd ezeket a napokat. És őrizzen meg minket a „kis nyájban”, a „kegyelmi
kiválasztás szerinti maradékban”, annak érdekében, hogy mi is mint Ábrahám az
Ő arcának fényénél örvendezzünk, az Istennek Legszentebb Szülője és Örökké Szűz
Mária, a mennyei seregek, a bizonyságtevők fellege, a próféták, a mártírok, az
érsekek, az evangélisták és azon hitvallók imái által, akik mindhalálig hűek
voltak, akik vérüket adták Krisztusért, akik Jézus Krisztus evangéliumával
életet adtak nekünk a keresztség vizében. Mi az ő fiaik vagyunk – gyengék, bűnösök
és méltatlanok; de nem fogunk kezet nyújtani egy idegen istennek! Ámin.
Basile Sakkas Atya
La Foi Transmise,1970, Április, 5.